Ханс Цибулка
Горестна балада

Превод от немски: Венцеслав Константинов, —

chitanka.info

I

Смолести яки въжета протриват

обветрени плещи, помежду слюда

и гнайс тежката брадва блести.

Виснат ръждиви шишарки по шумолящите клони,

като замръзнало мляко светлее предзимна

луна.

С радост към хижите крачат, гладни за топла

вечеря, бързат към къщи секачите. Сови в гората

крещят.

Чакат жените на прага, сключили горестни устни —

тъй са тръпчиви студените трънки по голия

храст.

Лампата после мъждука, пука в лулата

тютюнът, огънят дава закрила, борини

бодро пращят.

Майките с хурки предат, край огнището тихо

присядат, ала среднощният вятър бразди долини

и сърца.

II

О, камениста земя, от гранитни била обкръжена,

тленната плът ти владееш, омразата

и любовта.

Като крадец след години скалистия праг

аз прекрачих, счупена пушка мъчително стисках

в премръзнала длан.

Все пак прикладът потропа веднъж по залостени

порти,

глухо отекна дървото, в косите звезди затрептяха.

В кръчмата зърнах едвам сред дима посивели мъже

с бели от скрежа бради, но в очите им —

сякаш бетон.

Над набраздени чела пламтяха ръждиви къдрици,

хълмове рухваха с грохот, вятърът виеше зло.

„Хей, чужденецо — пищеше, — не пипай звездите ни,

парят!

Махай се! Твоите братя са мъртви! Сестрите ти —

слепи!“

Просеща ягода сякаш, стоях озарен

сред гората, но каменистият край блудния син

не прие.

1959

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.